Gentag efter mig:
Vi søger en god fransk restaurant.
Et charmerende, lokalt sted.
- Charmerende og lokalt. - Charmerende og lokalt.
Lad mig nu være, Paul.
Baseret på to sande historier
- Bon appétit. - Bon appétit.
Sole meunière.
Smør.
Du godeste!
Du bliver nødt til at smage den her.
Er du klar?
Den er jo...
Ja, du har ret.
Du har ret.
Se der! Hvor er det smukt, Paul.
Pas på.
Undskyld.
Det er her.
Tænk, at vi skal bo her!
- Goddag, madame. - Goddag.
Hvordan har De det? Jeg hedder Julia Child.
LÆR AT LAVE FRANSK MAD
KOGEBØGER
Er det en fejl? Skulle vi være blevet i Brooklyn?
Vi bliver vilde med Queens. Her er smukt.
Flyttevognen er kommet.
Er du okay?
Det hele braser sammen.
Hvad laver vi her?
Gentag efter mig:
- 84 kvadratmeter. - 84 kvadratmeter.
Og det er tæt på dit arbejde.
Ja, det er tæt på mit arbejde, men vi behøver ikke flytte.
Vi kan løbe fra kontrakten, pakke alt ned igen og bo i jeepen.
Du har ret.
- Hvad er det for en larm? - Hvad for en larm?
Vil det være sådan hver aften?
Måske.
Det er jo Versailles!
Det glæder mig, at du kan lide det.
Godmorgen, Lower Manhattan udviklingskontor.
Lower Manhattan udviklingskontor, Julie Powell.
- Min søn døde i det andet tårn. - Det gør mig ondt.
Det er jeg virkelig ked af.
Er det dig, man kan klage til over planen
- for mindehøjtideligheden? - Du kan godt tale med mig.
- Har du nogen magt? - Nej.
Jeg vil tale med en, der har magt. Jeg kan ikke lide planen.
Det kan jeg heller ikke.
I er en flok hjerteløse bureaukrater.
Jeg er ikke nogen hjerteløs bureaukrat.
Jeg sidder bare på et kontor og gør mit bedste.
Nu er det sjette gang, jeg ringer, og I siger bare,
jeg skal udfylde et skema fra forsikringen.
Det er også rigtigt. Jeg kan gøre det for Dem,
men De skal komme og skrive under.
- På dit kontor? - Ja.
Jeg er virkelig ked af, De skal igennem...
Du aner ikke, hvad jeg går igennem.
Vær sød ikke at råbe ad mig.
Vil du ikke lade være med at råbe ad mig?
Jeg er din ven.
Nu siger lægen, han har fiberglas i lungerne.
Han hoster dagen lang. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Hans kone siger, han knap nok kan få vejret,
men forsikringen vil ikke dække hans medicin.
- Sig, de skal ringe til sygesikringen. - De får bare en telefonsvarer.
Andrea Gomez på borgmesterkontoret.
Tak.
Chokoladetærte.
Ved du, hvad jeg elsker ved at lave mad?
Efter en dag, hvor intet er sikkert,
og jeg mener virkelig intet, kommer man hjem og ved med sikkerhed,
at blander man æggeblommer, chokolade, sukker og mælk,
bliver konsistensen tyk. Det er meget betryggende.
Har du haft en dårlig dag?
Hvornår er den færdig?
Snart. Men der skal flødeskum på, og så skal den hvile.
Det er et mesterværk.
I morgen skal jeg spise salat med veninderne.
Jeg gruer for det.
Trafikkaos.
Hvad kunne de damer tænke sig?
En salat uden skimmelost.
- En salat uden rødbeder. - En salat uden bacon.
En salat uden æg.
Hører du godt efter, Tracy? Sig, de skal byde 185.
Gentag efter mig:
- 1-8-5. - Hvad sker der?
Ring til mig, så snart de svarer.
Min assistent. Totalt ubrugelig.
Kender det godt.
I går bad jeg Alison købe sorte strømpebukser.
Hun kom tilbage og sagde, de var udsolgt.
"Prøvede du et andet sted?" Helt ærligt.
Hvorfor ikke gå i Bloomingdale's?
Bare jeg kunne være min egen assistent.
Det kan du da godt.
Fyr din assistent, og lad være med at ansætte en ny.
Det var ikke det, jeg mente, Julie.
Undskyld, lige et øjeblik.
- Hvor er de søde. - Tak.
Så gå op til 190. 1-9-0.
1-9-0? Hvad har du gang i?
190 millioner dollars. Vi opkøber en hel stribe i Midtown.
Hold da op. Hvor er det fedt!
En stribe hvad?
Bygninger.
Vi river alt lortet ned og opfører et højhus.
- Skål på din stribe. - Tak.
Men nok om dig. Skål for mig.
I går blev jeg udnævnt til selskabets seniorvicedirektør for PR.
Jeg får lønforhøjelse
og kan låne en halv million til kun 2% i rente. Hvis jeg vil.
Mon ikke?
- Hvordan går det med dit arbejde? - Det...
Det må være vildt hårdt.
- Gøre ondt. - Men ikke på en dårlig måde.
- Undskyld. Det havde jeg glemt. - Undskyld.
Jeg vil interviewe dig til en artikel, jeg er i gang med.
Fint, Annabelle. Det skal være mig en ære.
Ring til Julie om interview.
Nej.
Jeg kan ikke guide dig igennem det hver dag.
Hvad handler artiklen om?
Den handler om... vores generation. Det at blive 30.
Folk, der fylder 30. For søren da, hvor er jeg booket op.
Jeg ved ikke, hvornår jeg kan presse dig ind.
Må jeg lige minde om, at det var dig, der ville se mig?
Hvad med morgenmad?
ER 30'ERNE DE NYE 20'ERE?
PORTRÆT AF EN TABT GENERATION
Hvor dum kan man være?
Hun sagde, det var om generationen omkring de 30.
Annabelle har altid været fuld af løgn.
"Julie Powell, redaktør på Amhersts litteraturtidsskrift,
"hende, vi alle vidste, ville blive til noget,
"arbejder som vikar i otte år og opgiver så sin roman.
"Hun arbejder nu på et kontor,
"der tager sig af opgaver relateret til den 11. september."
Gud, har du lært det udenad? Hvor er det ynkeligt.
Hun udelod en hel masse.
Billedet var da godt.
- Jeg så tyk ud. - Kun i ansigtet.
Og ved du, hvad Annabelle laver nu?
- Sarah siger, hun skriver en blog. - Om hvad?
Om sig selv, selvfølgelig.
Hver en lille tanke,
der flyver gennem hendes dumme, tomme...
Jeg kunne skrive en blog.
Min hjerne er ikke tom.
Og du er forfatter. Det kan man ikke sige om Annabelle.
- Gid det var så vel. - Du har da skrevet en roman.
En halv roman. Som ingen ville udgive.
Man kan først kalde sig forfatter, når man får noget udgivet.
Det er det gode ved at blogge. Det skal ikke udgives.
Man går bare på nettet, trykker på enter, og så kommer det ud.
Hvad skulle jeg skrive en blog om?
Du er jo redaktør. Lad høre.
Skriv om, hvor højt du elsker Queens.
Det bliver en kort blog.
Skriv om dit arbejde.
Hvis jeg skrev om mit arbejde, og nogen derfra læste det...
- Hallo. - Hold kæft,
hvor er de gode.
Det handler om at komme væk fra det hele.
Jeg glemmer også alt om arbejdet, når jeg laver mad.
Så skriv en blog om at lave mad.
Jeg er jo ikke en rigtig kok ligesom Julia Child.
Julia Child har ikke altid været Julia Child.
Hvis jeg virkelig ville lære at lave mad,
kunne jeg bare arbejde mig igennem hendes kogebog.
Det kunne jeg blogge om.
Jeg stjal kogebogen fra min mor, sidst jeg var i Texas.
Da jeg var otte år, kom min fars chef til middag, og der var stort postyr.
Min mor lavede bøf bourguignon.
Men det var ikke bare bøf bourguignon. Det var Julias bøf bourguignon.
Og det var, som om Julia var der. Der i stuen.
Ved vores side. Som en stor, mægtig ønskefe.
Og så gik det hele.
Nu vil jeg så prøve at vende den i luften.
Det er lidt af et vovestykke.
Hun ændrede alt.
Før hende var der kun dybfrost, dåsemad og skumfiduser.
Ikke et ondt ord om skumfiduser.
Når man skal vende noget, skal man bare...
tro på sig selv.
Især når det er en temmelig løs...
Det gik ikke ret godt.
Jeg troede ikke på mig selv,
- da jeg vendte den... - Hvor er hun sød.
... sådan som jeg burde.
Men man kan altid lægge det op igen.
Og man er jo alene i køkkenet. Ingen får det at se.
Og så har hun perlekæde på i køkkenet.
Man skal bare øve sig. Ligesom når man spiller klaver.
Og det var alt fra Julia Child.
Bon appétit.
Julia Child står bag bogen Lær at lave fransk mad.
Bon appétit.
Til den amerikanske husmor uden tyende. Det er mig.
Første problem: Jeg spiser ikke æg.
Og jeg har problemer med mavesyren. Vi finder ud af det.
Så jeg arbejder mig igennem kogebogen
og skriver en blog om det.
- Men jeg må have en deadline. - Hvorfor?
Ellers går det som med alt andet.
Jeg gør jo aldrig noget færdigt.
Det passer jo!
Ved du, hvad jeg tror, det skyldes?
- ADD. - Har du ADD?
Ja. Det er derfor, jeg er dårlig til at gøre rent.
Nå, er det derfor?
Det er godt med en deadline.
"Jeg elsker lyden af deadlines,
"der suser forbi mine ører."
- Den komplette guide til galaksen. - Jeg mener det.
- Så lad os sige et år. - Et år?
Den vejer et helt kilo!
Jeg har fuldtidsarbejde. Nogle gange er jeg først hjemmemellem otte og ni.
Det er jo helt skørt.
- Er det skørt? - Ja.
Okay, og du vil bruge blog-Z?
Så er du på.
Her er kun
vi amerikanske husmødre uden tyende.
"Amerikanske husmødre uden tyende."
- Hvad synes du? - Jeg er vild med det.
"Start bloggen."
Julie/Julia-projektet.
Bogen: Lær at lave fransk mad.
Første udgave, 1961, af Simone Beck, Louisette Bertholle
og ikke mindst Julia Child. Kvinden, der lærte USA at lave og spise god mad.
Bogen er 40 år gammel, men stadig ikke overgået.
Udfordringen: 365 dage. 524 opskrifter.
Udfordrer: Julie Powell.
Offentligt ansat om dagen, madøre om aftenen.
Hun sætter ægteskab, job og sin kats velbefindende på prøve
og kaster sig ud i en vanvittig udfordring.
Hvad vil det ende med? Det kan ingen sige.
365 dage tilbage 524 opskrifter tilbage
Kære Charlie. Så er vi endelig flyttet ind, og Julia elsker stedet.
Hun vil blive her i al evighed.
Franskmændene er jo kendte for at være lidt vrisne...
Hvor er folk her henrivende!
... men Julia får det bedste frem i selv de mest knarvorne.
Så hun synes, de er verdens mest vidunderlige folk.
Jeg føler, jeg er fransk.
Det må jeg da være.
Måske er du fransk.
Med hensyn til at blive her i al evighed, ville jeg bestemt ikke have noget imod det.
Tillykke, Paul. Fremragende udstilling.
Mange tak. Jack Donovan, det er min hustru Julia.
- Sikke en vidunderlig udstilling. - Mange tak.
Jeg er så stolt af dig.
Franskmænd spiser fransk mad. Hver eneste dag!
- Jeg kan ikke komme mig over det. - Det gør de.
Jeg elsker dig så højt, at jeg vil lade dig få den første bid.
- Hvor er det godt! - Smager det godt?
Hvad skal jeg gøre, synes du?
Ved hvad?
Jeg har ikke lyst til at arbejde i det offentlige igen.
Men jeg må da finde et eller andet at lave.
Hustruerne her laver ikke noget.
Det er slet ikke mig.
Jeg så et opslag på ambassadens opslagstavle.
Man kan lære at lave hatte.
Ja, du er jo glad for hatte.
Ja, det er jeg.
Det er jeg.
Hvad er du allermest glad for?
At spise.
- Det er jeg altså. - Ja, det er du jo.
Og du er god til det! Se dig bare.
Jeg vokser for øjnene af dig.
Jeg har overvejet at tage lektioner i bridge.
- Du kan jo godt lide bridge. - Jeg kan lide tanken om bridge.
Fire point for et es, tre point for en konge,
to point for en dronning, et point for en knægt.
Og hold kortene tæt ind til kroppen.
Har I nogen franske kogebøger på engelsk?
- Nej, beklager. - Pokkers også.
Jeg forsøgte at købe
en fransk kogebog.
På engelsk.
Butiksassistenten...
Vendeur? Vendeuse.
...havde ingen. For der findes ingen fransk kogebog på engelsk.
Jeg har kun Irma Rombauers Joy of Cooking.
Og det er en fremragende kogebog, men den er jo ikke fransk.
Jeg bad min veninde Avis DeVoto om
at finde en i USA...
Tal fransk, om jeg må bede. Tal fransk.
Gud, jeg troede faktisk... Jeg troede, jeg talte fransk til Dem.
- Desværre. - En skam.
Jamen dog!
Hvad har vi der?
Det er mine memoirer.
Den er fabelagtig! Men den er på fransk.
Du skal nok lære det.
Ja, jeg gør virkelig, hvad jeg kan.
Tillykke med fødselsdagen til mig.
- Hvad mon det betyder? - Hvad?
- "Vask lårene"? - Nej, gnid dem ind. Gnid lårene ind.
Jamen se lige her.
En beurre. I smør. Så meget ved jeg da.
"Gnid lårene ind i smør og farsér..."
Hvad betyder det?
Hønen.
"Indtil hun er lige ved at revne."
- Det står der ikke. - Jo,
jeg skal vise dig det i ordbogen. Vi gennemgår hele opskriften.
- Skulle jeg ikke gå til madlavning? - Jo, det skulle du da.
- Jeg mener det alvorligt. - Det gør jeg også.
Tænk, hvis du ikke var blevet forelsket i mig.
Men det blev jeg jo.
I går var det tirsdag den 13. august 2002.
Dag 1. 364 dage tilbage.
Artiskokker med hollandaisesauce.
Smeltet smør piskes med æggeblommer,
til det dør og kommer i himlen.
Findes der noget bedre end smør?
Hver gang du smager noget,
der er usandsynligt lækkert, og spørger: "Hvad er der i?",
vil svaret altid være "smør".
Den sauce er fantastisk.
Den fik pisk, til den gav sig.
Den dag en meteor nærmer sig Jorden, og vi har 30 dage at leve i,
vil jeg spise smør dagen lang.
Min endegyldige konklusion er:
Man kan aldrig bruge for meget smør.
Den 24. august. Dag 11.
353 dage tilbage. Frygtelig dag på arbejdet.
En gammel, rar kone kaldte mig
en kapitalistisk paragrafrytter-hejre.
Men så kom jeg hjem og lavede kylling med champignonstuvning,
og alt var idel lykke.
Dagens åbenbaring:
Jeg har stegt champignoner forkert hele livet.
Spred dem på panden. Ellers brunes de ikke ordentligt.
Hører du efter? Hvem du end er.
Den bliver du vild med.
Dag 22.
Den er god med figenmarmelade.
Jeg blev revet med i Dean & DeLuca og brugte en halv månedsløn.
Det første, der slog mig på vej hjem
med maden, kattegrus,
en uundværlig flaske olivenolie og et kæmpe bundt lange grene,
var, at grenene nok var en dårlig idé.
De svirpede folk i hovedet, og jeg svedte som et svin,
for jeg har så travlt med at lave fed mad, at jeg ingen motion får.
Og så kom jeg hjem og fik kærlig støtte af min mor.
Forklar mig lige igen, hvorfor du laver den der...
- Blog. - Hvad man nu kalder det.
Det er et træningsprogram. Ligesom med maveøvelser.
- Det gør dig bare mere stresset. - Stresset?
Du har fuldtidsarbejde og en mand,
og nu bliver du syg af at blogge.
- Det er lidt som at være i AA. - Hvad mener du?
Man skal gøre én ting hver dag, tage en dag ad gangen.
Hvor kender du AA's program fra?
Er du alkoholiker, skat?
Det er sundt med kortsigtede mål.
Det er da bare for dumt.
Hvem læser den blog?
Folk. Det er jeg sikker på.
Du kan bare holde op igen.
Ingen vil have noget imod det.
Nej, jeg er lige begyndt.
Jeg kan ikke holde op. Det er alt, jeg har.
Hallo? Hallo?
Dumme telefon.
Du har da også andet.
Det ved jeg godt. Jeg mente det ikke.
I går pocherede jeg et æg.
Det virkede oplagt
efter en historisk dårlig dag på arbejdet.
Hvorfor har du aldrig spist æg?
Jeg har da fået æg i kager.
Jeg har bare aldrig spist et æg. Jeg var et stædigt barn.
Det simrer.
Jeg havde en forestilling om, at det var let at pochere æg.
Men der tog jeg godt nok fejl.
"Pres æggehviden ned over blommen med en træske i tre sekunder.
"Med det samme."
Hvor er det ulækkert.
Julia skriver, æggene skal være friske.
De er friske!
Fint. Bid nu ikke hovedet af mig. Jeg citerer bare Julia.
Vi stod tre mand høj bøjet ind over den simrende gryde,
men til sidst var den der.
Goddag.
Det er da nuttet.
Og jeg spiste det første æg, jeg nogensinde har spist.
Jeg troede, æg var fedtede og slimede, men de smager jo ligesom
ostesauce.
Hvor er du god, Julia Child.
Skål.
Fremragende vin.
- Tror du, Julia har hørt om dig? - Gid det var så vel.
Jeg fantaserer om at få hende til middag og vise hende mit citrusjern.
Vi bliver gode veninder.
Men i virkeligheden er der ingen, der kender mig.
Jeg føler, jeg sender det ud i et stort, tomt hul.
Har du læst Annabelles blog for nylig?
Ja.
- Den er da meget sjov. - Er den?
Hun er kæreste med en rig fyr, der ejer et fly og hedder Lester.
Og så gør de det... oppe i luften. Folk elsker det. Den blog er et hit.
Hvad siger det om en, hvis man ikke kan lide sine venner?
- Det er helt normalt. - Mænd kan godt lide deres venner.
Hvem taler om mænd her?
Der er gået 5 uger. 47 uger tilbage. Og jeg har det supergodt.
Nogle gange tænker jeg over, om der mon er nogen, der læser det her?
Men det må der da være. Ikke også? Er der nogen?
Bare en?
Kommentar 1
Jeg har fået en kommentar!
Julie, det er mor. Hvorfor gør du det her?
Jeg er vist din eneste læser.
Fra min mor. Det tæller ikke.
I dag begynder vi med at lære at koge æg.
Først skal man sikre sig, at ægget er frisk.
Jeg havde sådan håbet på, at kurset var
på et lidt højere niveau.
De er jo ikke en øvet kok.
Jeg ved da, hvordan man koger et æg.
Kan De udbene en and?
Nej. Men det er netop sådan noget,
jeg meget gerne vil lære.
Der er kun ét andet kursus, men det er ikke noget for Dem.
Det er for uddannede kokke. Og det bliver De jo aldrig.
Der går kun mænd. Amerikanske soldater.
Og det er meget dyrt.
Jeg kan ikke forestille mig, at De vil betale så høj en pris.
Hvor meget koster det?
Så løget er klart, men...
Goddag!
Goddag, madame.
Undskyld, madame. Lad mig.
Først og fremmest skal De holde kniven sådan her.
Tommelfingeren her,
og så går hånden og kniven ud i et.
Og den anden hånd skal beskyttes.
Det er kun løget, der skal skæres.
Og ikke mig selv!
Hold tommelfingeren her og de andre fingre her...
Jule?
Går du ikke lidt for meget op i det?
Du skulle have set, hvordan de mænd så på mig.
Som om jeg var en fjantet husmor på jagt efter et nyt tidsfordriv.
- Hvor skal du hen? - Væk herfra.
- Er du sulten? - Nej.
Godt.
Det var flot, madame Child.
Kære Avis. Jeg er nu i gang med tredje uge på Le Cordon Bleu.
Og det er himmelsk.
Når vækkeuret ringer klokken 6.30, springer jeg ud af sengen.
Klokken 7.30 står jeg på kurset, med forklædet på og skræller kartofler.
Så koger vi fond, udbener fisk, renser duer
og laver tærtedej med så meget smør i,
at mit hjerte springer et slag over.
Min lærer går så hurtigt frem, at jeg indimellem må give fortabt,
men jeg klarer mig meget bedre end alle mændene på kurset,
der i øvrigt var meget uvenlige, indtil det gik op for dem, at jeg er frygtløs.
Det gik også først op for mig, da det gik op for dem.
Klokken 12.30 er der middagspause, og så går jeg hjem og laver frokost til Paul.
Så tager Paul en middagslur.
Om eftermiddagen tager han på ambassaden og jeg til mit kursus.
Det er nødvendigt at anskaffe sig en morter og en støder.
Min far er forfærdet over, at jeg går på kokkeskole.
Han har tilbudt at betale for en kokkepige til mig.
Det skal være sjovt! Spred glæde! Det er det vigtigste.
Jeg er nok den eneste amerikaner i Paris, der synes,
at det er lige så sjovt at gå på markedet, som det er at købe en kjole.
Det ville du også synes, hvis du boede i et land,
hvor du ikke kunne passe noget som helst.
Vidste du i øvrigt, at hvis man ikke tørrer kød grundigt af,
så brunes det ikke ordentligt?
Det skriver Irma Rombauer ikke et ord om i Joy of Cooking.
Avis, jeg er kommet i himlen.
Jeg har altid ønsket mig en karriere.
- Glædelig valentinsdag. - Og nu har jeg fået en.
Vi mødte hinanden i Ceylon, hvor vi var i efterretningstjenesten.
Først lagde han ikke mærke til mig.
Det passer ikke. Jeg lagde mærke til dine ben lige med det samme.
Du var en værre svirebror.
- Alle damerne var vilde med ham. - Det er der ikke noget at sige til.
Nå, men vi blev sendt til Kina.
Det smager fremragende, hvis jeg selv skal sige det.
Når du er færdig på kurset, kan du selv undervise der.
Det tror jeg ikke.
Kvinden, der leder Le Cordon Bleu, kan ganske enkelt ikke udstå mig.
Ingen kan da hade dig.
Sandt nok, men det gør hun.
Var I spioner?
Nej. Jo. Nej.
I arbejdede med efterretning, men var ikke spioner?
Jeg var bare sekretær.
Men Paul stod bag alle Mountbattens hemmelige krigsstrategier.
Det var bare kort og fremstillinger...
Det gjorde han! Han vandt krigen ene mand!
En eller anden skulle jo gøre det. Det trak i langdrag, synes I ikke?
Nå, men så sad vi der i Kina. To venner, der spiser middag sammen.
Og det viste sig, det var Julia.
Det havde altid været Julia.
Julia, du er smørret på mit brød. Du er mit livs åndedræt.
Jeg elsker dig, min dejlige tøs.
Glædelig valentinsdag.
Kære Charlie.
Julia i fuld sving i køkkenet er for mig et lige så betagende syn
som paukeslageren i symfoniorkestret.
Ovndøren åbnes og smækkes rapt i,
og skeen stikkes lynhurtigt ned i kasserollen
og op til munden for at smage til,
mens hun hele tiden holder takten.
Så snupper hun med de bare fingre
cannelloni op af det kogende vand.
Og hun skriger:
" De sataner er lige så varme som en stiv pik."
Hvad sagde hun?
- Julia Child sagde "varme som en..." - Jeg er også chokeret.
Det står i et brev, som Paul skrev til sin bror Charlie i 1949,
da Julia lige var begyndt på Le Cordon Bleu.
Så Julia og Paul... Beaucoup, beaucoup.
- Der kan man bare se. - Hvad?
Man kan aldrig gisne om folks sexliv bare ved at se på dem.
De var meget forelskede.
Chilisauce fra en læser.
I dag fik jeg 12 kommentarer fra læsere, som jeg ikke kender.
Tak til mine trofaste læsere for alle godterne.
Jeg har nu lavet 65 opskrifter på 47 dage.
59 dage er gået. 437 opskrifter tilbage.
Jeg er på rette kurs med 103 opskrifter på kun to måneder.
En kæmpemuffin.
Så er det hummer Thermidor.
Jeg skal myrde og lemlæste et krebsdyr.
Hvordan skal jeg klare det?
I går nat talte vores søvnhjælper,
der skal drukne trafiklarmen.
Og den sagde til mig:
"Hummermorder.
"Hummermorder."
En af mine læsere foreslog at lægge dem i fryseren.
Det bedøver dem.
En anden skrev: " Mand dig dog op,
og stik en kniv i krabaten."
Den er levende.
"Et tip angående levende hummer."
"Hvis du er modstander af at dampe den levende..." Det er jeg.
"...så stik knivspidsen ind lige bag ved øjnene."
Du får det til at lyde så let, Julia.
Hummermorder...
Eric!
Ud med dig!
Du er jo overhovedet ikke til nogen hjælp.
Nu skal jeg simpelthen bare smide dem i vandet
og lægge låg på, og så er den hjemme.
Fint.
Goddag.
Farvel.
Beklager.
Er du okay?
Godt, drenge.
Så er der en ny sherif i byen.
Hummermorder.
Situationen er under kontrol.
Du er en engel.
Tak. Tak, tak, tak.
- Tak. - Det var så lidt.
- Det går ikke. - Jo, det gør.
Jeg skal nå en masse. Det går ikke.
- Bare et til. - Gå så. Jeg skal nå en masse.
Ud med dig.
- Kage. - Svogerkram.
Bon appétit!
Tillykke med fødselsdagen.
Tak, fordi I ville komme. Hej med dig.
Da Julia og Paul mødtes, var hun stadig jomfru.
Var hun det?
Og hun var næsten 40.
Hvor ved man det fra?
Julia skrev breve til sin veninde Avis DeVoto.
Og Paul skrev til sin bror. Og ingen breve er blevet smidt ud.
Og da de blev gift, kunne hun knap nok koge et æg.
Er det ikke vildt?
Braiserede agurker er en åbenbaring.
Jeg er fuldstændig besat af hende.
Fuldstændig besat.
Det er kun godt. Det smager fantastisk.
Nyd det, for der kommer ikke mere. Hummere koster kassen.
Læg PayPal ind på din hjemmeside.
Så kan folk give et bidrag.
Ja, det er da oplagt.
Du har jo fans. Læserne elsker dig.
Har jeg det? Har jeg fans?
Ja, det har du.
- Jeg kan ikke bede om penge. - Hvorfor ikke?
Få PayPal, så kan vi få flere hummere.
Kom så! Du kan godt!
Tillykke, skat.
Tak.
Magen til Julias.
Bortset fra, at hendes nok var ægte.
De er smukke.
Lad mig give dig dem på.
Så prøver vi.
Føles det godt?
Ja.
Nu er jeg tredive.
Jeg troede, det ville være forfærdeligt,
men takket være jer og takket være Julia,
tror jeg, at det nok skal gå.
Kage.
Mere kage. Kan I lide den?
Hej.
Jeg går i seng.
Ernie, jeg har 53 hummerkommentarer.
Det er da løgn!
- Julie Powell. - Kan jeg tale med dig,
hvis jeg har et problem?
Hvad er problemet?
For meget mad og for lidt sex.
Det er ikke sjovt, Eric.
Det synes jeg ellers.
Okay, lidt sjovt.
Ved du hvad?
Du og din blog ligger på tredjepladsen på favoritlisten hos salon. com.
- Gør jeg det? - Ja, du gør.
Det er mig!
Så for hver læser, der skriver ind,
læser flere hundrede bare med.
Der er en hel gruppe mennesker, jeg er forbundet med.
De har brug for mig.
Hvis jeg ikke skrev, ville de blive kede af det.
Ja, de ville nok tage gift i et forsøg på at begå selvmord.
Julia!
Laver du stadig hatte?
Nej, det gik jeg væk fra,
men jeg tager snart min eksamen fra Le Cordon Bleu.
Jeg kan ikke få den vrantne leder af kurset til at fastlægge min eksamen.
Madame Brassart? Er det hende, De taler om?
Hun er en værre kælling.
Ja, det har De ret i.
Jeg tror, hun er den eneste person i verden, som jeg vitterlig ikke kan fordrage.
Hun er ikke den eneste, jeg ikke kan fordrage.
Kender I to hinanden?
Det burde I. Julia Child, det er Simone Beck.
- Simca. - Goddag, Simca.
Det er min veninde Louisette Bertholle.
Mig en fornøjelse.
Utroligt, I ikke har mødt hinanden før.
Simca og Louisette er ved at skrive en kogebog.
- Til amerikanere. - Virkelig?
Behøver De tage den dumme eksamen?
Jeg skal have et eksamensbevis, så jeg kan undervise.
Det behøver De ikke noget bevis for.
De har nok ret.
- Det siger Avis også. - Hvem er Avis?
Min veninde, der bor i Cambridge, Massachusetts.
Hun er meget intelligent.
Men der er ikke noget at gøre. Jeg vil have det eksamensbevis.
Jeg er yderst konventionel.
Jeg aner ikke mine levende råd.
Hvorfor skriver De ikke til den skrækkelige madame Brassart
og truer hende?
Med hvad?
Med De Forenede Stater.
Ja!
Skriv, at den amerikanske ambassadør ønsker,
at De tager den eksamen.
Nej da!
Det kan jeg da virkelig ikke.
Den amerikanske ambassadør. Jeg kender ham knap nok.
Selvfølgelig kan De det.
Kære madame Brassart.
Alle på den amerikanske ambassade,
også min kære ven, ambassadøren,
vil blive dybt forundrede, hvis jeg ikke får lov til at tage min eksamen.
Skriv opskrifterne ned
på oeufs mollets, côtelettes de veau en surprise
og crème renversée au caramel.
Côtelettes de veau en surprise...
Jeg anede ikke, hvad kalvesteg en surprise var. Overhovedet ikke.
Men vi har lavet det på kurset. Det er kalvekølle med champignoner i en pose.
I en pose! Det er det, der er overraskelsen.
Man åbner posen og bliver overrasket.
Kalvekød med champignoner. Jeg har aldrig nogensinde før dumpet i en eksamen.
- Jeg er en mønsterelev. - Bed om at tage den eksamen igen.
- Kan jeg det? - Selvfølgelig.
Og i mellemtiden kan du undervise for os.
Du milde!
Er det rigtigt, at De har planer om at undervise?
Ja, jeg skal lære amerikanere i Paris at lave mad.
Madame Child, jeg bliver nødt til at sige, at De ikke har talent for at lave mad.
Men det vil amerikanerne naturligvis aldrig bemærke.
Vi skal, beklageligvis, til at i gang med aspic.
En aspic er en slags gelé lavet på kødfond.
Lyder det ikke bare lækkert?
Hvorfor er de mon gået af mode?
Man skal bruge en kalvefod.
Min engel af en mand har skaffet en.
Så skal den koges, indtil køkkenet stinker som et garveri.
Så skal den stivne i køleskabet og vendes ud på en tallerken.
Ifølge Julia Child skulle det være nemt nok.
Til det kan jeg bare sige, ikke for at fornærme dig, Julia...
Kællingen lyver.
Fandens også.
- Fandens også! - Hvor mange aspicer er der?
Syv.
Du kan da bare droppe dem.
Aspic-politiet kommer ikke efter dig.
Du kan godt lyve.
Nej, det kan jeg ikke.
Julia vil vide det. Julia ser mig. Hun påvirker mig.
Hun gør mig til et bedre menneske.
Klamt! Prøv lige at se ned i vasken.
Jeg hader det her sted! Havde du ikke renset afløbet?
Hader du at være her?
Hvordan kan jeg lave mad her?
Jeg forstår godt, at formen strejkede. Vi har vel ikke noget afløbsrens?
Kun hvis du har købt noget.
Skal jeg klare alt det her og også købe afløbsrens?
Lige nu påvirker Julia Child dig ikke det mindste.
Hvad hvis jeg ikke når min deadline? Så har jeg spildt et år af mit liv.
Før var jeg tynd, nu er jeg ved at blive tyk.
- Tyk? - Og så skal jeg udbene en and.
- Hvornår? - Før eller siden.
- Kan du overhovedet forestille dig det? - Nej, det kan jeg ikke.
Som I nok husker,
fik jeg et flip over aspicen for et par dage siden.
Jeg svor, at jeg nu ville blive et bedre menneske.
Jeg stod og var ved at binde poulet rôti à la normande,
det er stegt kylling fyldt med kyllingelever og flødeost,
da den faldt på gulvet, og fyldet splattede ud over det hele.
Så for at tage den korte version: Jeg fik endnu et flip.
Endnu værre end det forrige.
Jeg kan ikke engang binde kræet sammen...
Og så græd jeg som et lille, hysterisk barn.
Jeg er helt ude i tovene.
Jeg tager den.
Hallo?
Ja. Hvem er det?
Hæng lige på et øjeblik.
Jeg er ikke sikker på, at hun er hjemme.
Det er en journalist fra Christian Science Monitor.
Han vil skrive en artikel om dig.
Vil han det?
Skal jeg bede ham ringe senere?
Nej. Jeg tager den.
Godaften.
Ja.
Hvem vil du have med til middagen?
Selvfølgelig kender jeg hende.
Det ville være helt vildt skønt.
Farvel.
- Hvem? - Gæt, hvem der kommer til middag.
Hold da kæft.
Skål for Les Trois Gourmandes.
En for alle og alle for en.
Det var da et rædsomt mas
at omregne de her opskrifter til amerikanske mål.
- Man skal ikke tage målene så nøje. - Jo, det skal man da!
Det er yderst vigtigt.
Det var det største stridspunkt,
da vi skrev vores kogebog.
Men nu er den endelig færdig.
Den er sendt til udgiveren. Simca og jeg bliver snart berømte.
Kendt som forfatterne til den nye Joy of Cooking.
Måske. Nå, men lad os gøre et forsøg.
Skal jeg hjælpe?
Ja, det var meget bedre. Ja, det er mieux.
De kommer for tidligt. Amerikanere!
Kære Dorothy. Din søster Julia underviser nu i madlavning.
Vi har tre elever, som betaler to dollars pr. lektion.
Det dækker knap nok omkostningerne, men pyt.
Simca, Louisette og jeg er Les Trois Gourmandes.
Af og til er vi kun Les Deux Gourmandes,
for Louisette er åbenbart meget plaget af hovedpine
og lægger altid sine lægebesøg midt i timerne.
Jeg har lidt hovedpine.
Du skal møde dem begge to, når du kommer i næste måned.
Medmindre Louisette har fået mavepine.
Perfekt! Og selv hvis den ikke er,
må I aldrig undskylde maden. Ingen forklaringer.
Louisette forlod os. Hun havde igen mavepine.
Dagen før gik hun,
allerede inden vi var færdige med chokoladefromagen.
Jeg har svært ved at tro, det var den eneste tid, tandlægen havde.
Hold udkig efter Dorothy, så vi ikke overser hende.
Man kan umuligt overse din søster.
Jeg kan ikke få øje på hende.
- Der er hun. - Dorothy!
Jeg har haft sådan en spændende tur med dampskibet!
Jeg blev slet ikke søsyg!
Folk bukkede ellers under for et godt ord.
Nu har jeg da aldrig!
Hvor ser det lækkert ud!
Det eneste, jeg tænker på dagen lang, er mad. Og jeg drømmer om mad hele natten.
Hun er som besat.
Hvis jeg ikke sad i køkkenet, så jeg hende aldrig.
I sidste uge drømte jeg, at jeg lavede cassoulet til far.
Han syntes, det smagte forfærdeligt.
Han forstår slet ikke at værdsætte det her.
Jeg har næsten ondt af ham.
Det var hans store drøm, at vi skulle blive i Pasadena,
gifte os med republikanere og yngle som kaniner.
- Hvorfor gjorde vi ikke det? - Vi er for høje.
Det passer jo.
Vi har aldrig passet ind.
- Så lader man jo være. - Det er sandt nok.
Bring ikke politik på tale, når far kommer.
Så betaler han ikke regningen.
- Det gør han ikke. - Jeg tør ikke love noget.
- Han elsker senator McCarthy. - Ja, jeg ved det.
Pasadena.
Samtidig.
Har du også fået brieosten?
Er det den her?
Er det ikke den mest fantastiske ost, du nogensinde har smagt?
- Jo. - Jo!
Svaret er jo!
Kokken på Chez la Mère Michel gav mig opskriften på beurre blanc.
Hvad er beurre blanc?
- Smør. I en indkogt hvidvinseddike. - Jeg elsker smør.
Man pisker det sammen,
og syren i eddiken gør,
at smørret i stedet for at smelte
bliver en cremet, let, skummende...
Med et fantastisk strejf af...
Aromatisk.
Det er aromatisk.
Aromatisk.
Ja.
Det er manden,
jeg giftede mig med.
Nå, men...
man serverer det til fisk. Og det er fremragende. Jeg vil lave det til dig.
Det lyder himmelsk.
Vi vil holde en fest til din ære.